Цончо Родев
Вместо предговор

chitanka.info

Случвало ли ви се е да присъствувате, когато сенките оживяват? Не? Това е толкова просто! Идете в ранно утро при някоя старина — която и да е българска старина, — седнете на един от порутените зидове и там дочакайте да се сипне зората. В онзи странен и вълнуващ час, когато сребристи нишки започнат да раздират тъмната пелена на нощта, във въздуха около вас ще отекнат тропот на коне и звън на мечове, после слухът ви ще долови отсечени заповеди и победни възгласи ти тогава, сред отгласите на миналите векове, пред очарованите ви очи ще се мярнат сенки — сенките на прадедите…

Първа беше Плиска

„Цар Испор (Исперих) създа гради великие… Он създа и Плюска град…“

Български апокрифен летопис (ХІ век)

Смълчан, изпълнен с възторг и благоговение, полека обхождам тези старини, станали реликви за всеки българин: големия дворец, малкия дворец, удивителната със своите размери базилика, останките от крепостната стена… Толкова е рано, че дори и птичките не са се пробудили. И в тишината на неподвижния въздух стъпките ми отекват — отчетливи и сякаш неприлично шумни. Спирам поразен: внезапно си давам сметка, че кой знае защо — в тази трепетна и тържествена за мен минута аз не мисля нито за основателя (и на Плиска, и на България) Исперих, нито за неуморния строител Омуртаг, нито за мъдрия Борис, нито за великия Симеон; усещам, че около мене витае сянката на Крума. Защо именно той? Размислям и ми се струва, че откривам отговора: причината са развалините. Ако времето беше пощадило тези величествени дворци, храмове, къщи и крепостни зидове, тогава може би мисълта и сърцето ми щяха да ме отнесат в дните на съзидателен мир или на победни опиянения; сега обаче аз виждам Плиска през очите на Крум — тъжната, разрушена и опожарена от нашественика Плиска.

Отново подемам прекъснатата си разходка. Всъщност като че ли не съм прав, наричайки Плиска „тъжна“. Когато човек погледне на събитията от далечината на изминалите столетия, често достига до народната мъдрост „всяко зло за добро“. Така е и с този алчен и жесток византийски император Никифор І Геник, човека, който „не щял мира и затова получил секира“. Ограбил и разрушил престолнината ни. А после? После дошла разплатата: на 26 юли 811 година хан Крум разгромил войската му някъде из планинските теснини на Веригава[1]; своята алчност Никифор заплатил с живота си, а нашите прадеди не само си възвърнали всичко, което ромеите били награбили, но и за много десетилетия охладили византийските стремежи да унищожат младата българска държава. А Плиска? Порутената и опожарена Плиска? — Също и за нея са били погрешни сметките на Никифор Геник.

Та какво е представлявала Плиска преди това? Исперих, който е избрал малкото славянско селище Плиска за първа столица на своята държава, не е имал нито време, нито спокойствие, за да изгради някаква величествена престолнина. Същото е било и при най-близките му приемници — до времето на Крум Плиска не е била нищо повече от един огромен военен лагер (23 кв. км площ), ограден с ров и защитна стена от побити в земята колове, а в него — чергарски палатки от кожи и сгушени под земята мизерни землянки и навярно само тук-там се е издигала някоя сграда, чертог на хана или капище на бога Тангра, която ще да е била по-малка и по-незначителна от което и да е днешно селско читалище.

Но нека отворим една голяма скоба, в която да се отклоним за малко от реликвите на Плиска, и да си припомним онзи драматичен и съдбовен първи век на нашата държава, за който казахме, че прадедите ни са нямали време и спокойствие за градежи.

Когато в 681 година императорът Константин ІⅤ сключил договор с хан Исперих, той положително е бил далеч от мисълта, че така, с този договор, се поставя началото на една държава, която ще пребъде през вековете и която ще преживее Византия. За него този договор ще да е бил само една временна отсрочка, след която могъщата империя да ликвидира и погълне малката „варварска“ държавица на север. Пък и защо да не мисли така? Историята не му ли е давала право за подобна самоувереност? Траките, „най-многобройният народ в света след индийския“, както писал за тях „бащата на историята“ Херодот, не загубили ли своята самостоятелност в границите на Римската империя? Византия не се ли справила с нашествията на готи и авари? Безчислените племена на славяните, които за един век заселили целия Балкански полуостров, не приели ли ромейския държавен ред? Защо сега тази войнствена орда българи да не сподели съдбата на своите предшественици?

Виждате: почти век и половина преди Никифор и Константин извършил грешка. Той не дооценил онова, което ставало на север от Веригава; не видял, че там трако-славянските поселници давали на новата държава многобройността на населението, поминъка, уседналия живот (по-късно те щели да дадат също религията и писмеността), а прабългарите — името си, своя държавен строй, войнствеността си и непримиримостта към чуждото господство. С една дума — че в Подунавието възниквали всички условия, за да се роди една нова, силна, жилава и устойчива на бурите народност.

Да, прабългарите притежавали онова, което липсвало преди това на траки и славяни. Те дошли на полуострова със съзнанието за своята сила, с държавните си традиции, със строгите си военни порядки (припомнете си отговорите на папа Николай І до княз Борис; в тях се споменава, че преди сраженията българските военачалници преглеждали оръжията и конете на воините и онзи, у когото те били „немарливо приготвени“, бивал наказван със смърт), със своя писменост — за съжаление неразчетена и до днес — и със своя религия. Искате ли да се запознаете с писмеността и религията на нашите далечни прадеди? Тогава не пропущайте в Плиска да видите камъните с изрязаните върху тях писмени знаци. А когато ви се случи да посетите Мадара, не посвещавайте цялото си внимание на Конника, макар че той е единствен по рода си и безспорно най-удивителен скален паметник в Европа. Отделете време и идете също до подножието на скалата и там ще намерите руините на едно от прабългарските капища — скала, обградена с полукръгъл зид. Може би именно този камък е имал предвид папа Николай, когато е писал: „Вие разправяте, че преди да приемете християнството, у вас бил открит един камък, от който, ако някой поради немощ вземе нещо, случва се да добие лек за тялото си, а някога да остане без полза…“

И така, ромеите осъзнали своята грешка едва след като Тервел, приемникът на Испериха, укрепил държавата си и преместил границите й далеч на юг. Осъзнали я и направили всички усилия, за да я поправят. Половин столетие продължили тези усилия и в него съществуването на България неведнъж висяло на косъм. Ромеите използували всичките си оръжия — от меча и десницата на воина до златото в ръката на предателя. Бързо, прекалено бързо се сменяли българските ханове: едни загивали в бран, други — от подкупени изменници. Да си спомним например хан Умар, който се задържал на престола само 40 дни… Как в това смутно време е могло да се мисли за строежи, които да надживеят вековете?

Но България оцеляла. България устояла в премеждията. Телериг успял да разкрие и унищожи платените слуги на Византия, Кардам — да възвърне предишната мощ на държавата си, а Крум, влязъл в историята с прозвището „Страшни“ — да я разпростре от Карпатите до Тракийската равнина и от земите на хърватите до Месемврия[2] и Созопол.

Сега вече можем да се върнем към Плиска. Да се върнем със стъпките на Крум и — пак заедно с него — да не изпитаме съжаление пред развалините й. Защото бурята била вече отминала и дошло времето на съзидателния труд.

Крум започнал преизграждането на Плиска, а неговият син Омуртаг го завършил. И незначителното нявга славянско селище станало достойно да бъде столица на могъщата ни държава в едно от най-славните столетия (ІХ в.) от историята й: столетието на Крум и Омуртаг, на Маламир и Персиан, на Борис и Симеон… И все пак като че ли онзи, комуто принадлежи най-голямата заслуга за изграждането на великопрестолната Плиска, бил Омуртаг.

Той бил странен човек, този Омуртаг. Странен и забележителен. И жалко, че сравнително толкова малко го познаваме. За разлика от войнствения си баща той воювал малко през властвуването си, а посветил своите сили главно на строителството: изградил Плиска, издигнал редица крепости, направил и дворец на река Тича (където по-късно се развила втората българска столица Преслав), а може би пак той — така поне предполагат някои — направил и чудния паметник, известния на всеки българин „Мадарски конник“… Напоследък край с. Цар Крум, Шуменско, бе открит и „аулът на Омуртаг“; там сега се провеждат археологически разкопки и всяка копка донася все нови и нови удивителни доказателства за майсторството на Омуртаговите строители, ваятели и художници. И какво го е подтиквало към тази неуморима строителна дейност? Като че ли отговора дава сам Омуртаг в един от многобройните си надписи (защото никой друг наш владетел не е оставил толкова много надписи върху камък): „Човек, дори и добре да живее, умира и друг се ражда…“ Да, може би именно за онези, които са дошли на света след него, е строил Омуртаг!

… И ето ме пак сред развалините на Плиска. Всяка крачка ми донася радост и гордост: о, Плиска от ІХ век съвсем не е била селище от землянки и шатри, а красива, майсторски изградена и величествена столица!

По онова време бил възобновен някогашният защитен ров, но вътре в него била издигната и яка крепост — стените й, дебели 2,60 метра, са се издигали до 10–12 метра височина! В този „вътрешен град“ живеели ханът, боилите[3], багаините[4] и другите първенци, там се намирали дворците и другите държавни сгради. „Големият дворец“ бил представителната сграда на ханството. Целият му долен кат се заемал от просторна престолна зала; на горния пък се намирали залите за съвети, писалищата и писмохранилищата. Тъй нареченият „Малък дворец“ се състоял от множество сгради — жилище на три ката за хана, с прохладни чардаци за лятото и топли стаи за зимата, с трапезни стаи и кухни, с отделения за жената на хана и децата му, жилища за слугите и охраната, бани и съблекални…

Продължавам нататък и пътеката ме отвежда до базиликата, „патриаршеската църква“ на Плиска. Макар и в развалини, тази църква едновременно ме смайва и очарова. Помислете сами: тя е дълга 99 метра! И докато стоя в благоговейно мълчание сред нея, до мен се появява сянката на княз Борис — може би не най-великият (той е претърпял редица поражения на бранните полета), но положително най-мъдрият от българските владетели.

Мъдрец, титан, предзнаменовател — никоя дума не е преувеличена, когато е употребена за него. Надраснал своя век, съумял да погледне столетия напред в бъдното, княз Борис, този гениален прозорливец, извършил най-дълбоките и най-разумните реформи през цялото Първо българско царство: той приел християнството, наложил го като единна държавна религия и така с един замах премахнал окончателно различията между прабългари и славяни и ги обединил в една народност; той въвел и славянската писменост на братята Кирил и Методий и чрез нея завинаги пресякъл пътя на ромейското влияние в България. И не мислете, че тези реформи са били някакви кротки и безметежни еволюции. Далеч не! Благият и благочестив Борис, който завършил живота си като смирен монах, а по-късно бил въздигнат от църквата в светец, понякога не се поколебавал да действува и с желязна ръкавица: той смазал жестоко бунта на боилите прабългари, които дръзнали да се опълчат против новата религия и изравняването със славяните, и по-късно — вече като монах — с нетрепваща ръка свалил от престола (според някои летописци) и ослепил сина си Владимир, защото и той се опитал, както се казва, да върне колелото на историята назад.

Борис, подобно на Омуртаг, се проявил и като забележителен строител. Но за разлика от своя прадядо той не строил дворци и крепости, а църкви. Знаел — в онзи исторически момент не крепостите, а църквите и училищата край тях щели да подпомогнат преодоляването на различията между прабългари и славяни, укрепването на новата славянобългарска народност. Импозантната базилика в Плиска и дворцовата църква (от основите и ясно личи, че тя е построена върху по-стар езически храм) са само малка част от огромната му строителна дейност. В едно житие на Климент Охридски се казва: „А когато (Климент) видя, че този княз (Борис) украси цяла България, която беше под негова власт, със седем съборни църкви…“ Апокрифен летописец от ХІ век споменава пък и другите, не само съборните: „(Борис) създаде църкви по цялата българска земя и на река Брегалница. На Овче поле създаде бели църкви.“ До днес са оцелели твърде малко от тези Борисови църкви, предимно в Македония. Единствената запазена добре в пределите на днешна България е „Свети Йоан Кръстител“ в Несебър; покойният виден наш учен Никола Мавродинов я датира именно от времето на княз Борис и изтъкна цялото й архитектурно съвършенство, което й отрежда едно от челните места между строежите от епохата…

[1] Веригава — старославянското име на Стара планина. ↑

[2] Месемврия — Несебър. ↑

[3] Боил — най-висша титла у древните българи. Боилите били най-приближените на хана или княза хора и крупни феодални владетели. Делели се на велики и малки и на вътрешни (столични) и външни (провинциални). ↑

[4] Багаин — благородническа титла на прабългарите, по низша титла от боил. ↑

Велики Преслав

„Ако ли някой селянин, беден странник, дойде отдалеч към крепостните стени на царския двор и ги види, диви се. И пристъпи ли към вратите — чуди се и разпитва. А като влезе вътре, вижда от двете си страни сгради, украсени с камък и дърво и изписани. Като влезе по-нататък, в двореца, и види високите палати и църквите, украсени с камък, дърво и багри, а отвътре с мрамор и мед, със сребро и злато, не знае на какво да ги оприличи… бедният, като че ще си изгуби ума…“

Иоан Екзарх (Х в.) „Шестоднев“

И аз съм като „бедния странник“: дивя се и се чудя. Всичко тук смайва и поразява въображението — размерите (например от двореца е разкопана само една малка част и тя е върху петдесетина декара!), чудната архитектурна красота на постройките, изяществото на детайлите. И нека не скрия — изпитвам гордост! Горд съм, че — като българин — съм наследник на онези, които преди цяло хилядолетие са могли да създадат такава красота и такова величие.

Навсякъде тук, във Велики Преслав, витае една чутовна сянка — Симеоновата, — а около нея се тълпят стотици и хиляди други. Не, сред „другите“ аз не забелязвам нито цар Петър, нито Борис ІІ и Роман, нито киевския княз Светослав и византийския император Йоан Цимисхи. „Другите“ са прости и велики в своята простота труженици: умели строители, сръчни ваятели и художници, прекрасни поети, писатели и преводачи… И все пак сред тях се издига, властна и недостижима, сянката на Симеона.

Винаги, още от ранните ученически години, съм искал да науча има ли друг народ, който да е дал на света такава всестранно надарена личност като цар Симеон. Гениален пълководец, Симеон свързал името си с такива гръмки победи, като онези при Вулгарофигон и Ахело (нека си спомним например, че около петдесет години след битката при Ахело ромейският хронист Лъв Дякон, посетил онези места, писал: „И сега още могат да се видят купищата кости при Ахело, където тогава безславно била посечена бягащата войска на ромеите“) и с територия на България, която фактически покривала целия Балкански полуостров. Ловък дипломат, той диктувал политиката на тогавашния свят — пратениците му стигнали чак до Египет! Времето между походите запълвал със строителство — непознат български летописец говори, че Симеон строил Преслав двадесет и осем години, цялото време на царуването си, — с поощряване на писателите и преводачите, на изкуството и художествените занаяти. Неговата епоха днес всички наричат „златен век на българската култура“. Защото още тогава, в мрака на Средновековието, Симеон създал Преславската книжовна школа, в която творили такива писатели, като Константин Преславски и Йоан Екзарх, пък и сам царят неведнъж улавял перото — мнозина учени смятат, че именно той се крие зад псевдонима Черноризец Храбър и че именно царят е автор на забележителното съчинение „За буквите“. Подкрепян от него, Климент развил в далечния Охрид (забележете: в ІХ–Х век!) един истински университет; опитни познавачи на езика превеждали по Симеонова заповед всичко най-значително от световната литература; ваятелите и художниците, керамиците и архитектите, поощрявани от царя, създали не отделни хубави творби, а цяла школа в изкуството, изпреварила със столетия западния Ренесанс…

И в такъв случай чудно ли е, че сега докато стоя подпрян на единствената оцеляла колона на двореца, аз с цялото си сърце мечтая именно до това място на колоната да са се докосвали и неговите, Симеоновите ръце?

Полека се спущам по пътеката, отминавам казармените помещения и откопаните грънчарски работилници — дали именно там са били произвеждани тези облицовъчни керамични плочки, които и днес удивяват учените от цял свят? — и стигам до най-изящния паметник на българското Средновековие. Кръглата църква.

Пазачът, нахлупил избеляла фуражка, отключва катинара на оградата, въвежда ме вътре и с равен, загладен от дълги повторения глас ми обяснява: това е дворът с кладенеца по средата, по-нататък — притворът, и най-сетне кръглият многокатен корпус с позлатеното кубе… Слушам го, но думите му почти не достигат до съзнанието ми. Не виждам и руините. Край мене, стройна и блестяща като нова монета, се издига тя, „новата“ и „златната“ църква, бисерът на Велики Преслав. Виждам двора, ограден с мраморни колони, двете кули отпред, мозайките, дантелените мраморни украси, медта и среброто, взривовете от багри по стените, златното кубе горе; с една дума — виждам онзи храм, в който се е черкувал Симеон и в който Тудор Доксов, братовчед на царя, е записал словата: „Тези благочестиви книги, назовани Атанасии, преведе по повелята на нашия княз български Симеон от гръцки на славянски език епископ Константин, ученик на Методий, моравския архиепископ… а ги написа по повеля на същия княз черноризец Тудор Доксов на устието на Тича в годината 6515 (907), индикт 14, дето е съградена светата златна нова църква от същия княз…“

Но после… после дошъл упадъкът. Изведнъж се оказало, че всичко се крепяло само върху могъщите плещи на Симеона; той бил и стожерът, и гранитната основа, и тласъкът. Наследникът му Петър бил христолюбив и богобоязлив, но нямал другите качества на своя велик баща. Още по-малко ги притежавали неговите синове Борис ІІ и Роман. Подушила слабостта им, Византия не пропуснала сгодния час…

Сянката на Самуила

„… тоя войнствен и незнаещ никога почивка човек.“

Йоан Скилица

(византийски летописец — ХІ в.)

Първата българска държава просъществувала още половин столетие след падането на Преслав. И когато се пренасяме в онези страшни и величествени години, над всичко се възправя — гигантска и трагична — сянката на Самуила.

… Още в 969 година, когато Преслав доизживявал своите последни дни, югозападните български земи запазили своята независимост. Четиримата синове на болярина Никола — Давид, Мойсей, Аарон и Самуил — не признали властта на Светослав, нито по-късно на Цимисхи и се обявили за самостоятелни. При тях се стекли мнозина видни българи от източните земи, както и всичко по-будно, което не се примирявало с чуждото господство. Тук намерил убежище и сваленият от Йоан Цимисхи български патриарх; след като напуснал Дръстър, където по времето на Симеон и Петър било седалището му, патриархът първоначално се преместил в Средец[1], докато най-сетне установил своята църковна столица при държавната — в Охрид.

Смъртта на Йоан Цимисхи (976 г.) станала повод братята да се устремят към старите граници на България. Североизточната част на земята ни отново се върнала към държавата, а Самуил предприел действия и на юг, към Тесалия. Някъде по онова време Мойсей загинал при обсадата на Сер, а Давид — неизвестно при какви обстоятелства — в областта между Костур и Преспа. Останали двама: Аарон и Самуил. И войводите им, които с неустрашимостта и предаността си също си извоювали място в историята: Кракра, Никулица, Драгшан, Ивац, Димитър Полемарх…

Укрепването и успехите на Българската държава отново стреснали ромеите. Новият император Василий ІІ, заклет враг на българите, насочил всичката мощ на Византия срещу тях. В 986 година той предприел първия си голям поход към България, достигнал до Средец и го държал двадесет дни в обсада. Първи поход и първо поражение! Защото по обратния път след безуспешната обсада Самуил — макар че по това време начело на царството бил Роман — причакал византийците при „Траяновата врата“ (до гр. Ихтиман) и им нанесъл съкрушително поражение. Самият Василий едва успял да се спаси с позорно бягство, а съвременниците му (например ромейският поет Йоан Геометър) скръбно описали „крушението на ромейските копия пред българските стрели“.

Василий не се отчаял от поражението, а посветил цели тридесет години след това на борби против българите. Борби с оръжие и коварство. Жертва на оръжието станал Роман, който отново попаднал във византийски плен, а на коварството — Аарон, заплетен в ромейските интриги. Когато узнал за готвеното предателство, Самуил не се поколебал да предаде на смъртна казън и собствения си брат. И така в 994 година Самуил, след като фактически от двадесет години отстоявал делото и свободата на България, останал единствен „цар и самодържец“, за да воюва и се бори още точно двадесет години, до самата си смърт.

Удивителна и необикновена личност е този Самуил! Поел върху раменете си неизмеримата отговорност за съдбата на България, прекарал целия си живот в непрекъснати битки (Василий ІІ предприемал почти всяка година походи срещу държавата ни), той намирал време и сили да се занимава също с училищата и църквата, със строителство и дори — невероятен факт! — с мелиорация: както съобщава византийската хронистка Ана Комнина, цар Самуил пресушил със система от канали блатищата покрай река Дрин и над каналите построил сто моста. Трябва наистина да е била титанична силата му, за да обхване и ръководи цялата тази многостранна дейност. Помислете само: между две битки той строил и поправял крепости, издигал църкви, някои от които — запазени до днес — още смайват с изяществото на своята архитектура; столицата си Охрид той изградил като една от най-хубавите столици на онова време; построил и много дворци, за които и надменните ромеи говорели с уважение и завист — дворци в Преспа и Охрид, във Воден и Битоля, ловен замък в Соск (южно от Лерин) и чудно хубав летен дворец, наречен Пронища, на планината Томор… Ето как летописецът Йоан Скилица описва Пронища: „Един великолепен дворец, градини и места за развлечение.“

Когато човек чете за тези дворци, може би неволно ще си мисли за Самуил като за царете от приказките: алчни, ненаситни на богатства, загрижени единствено за удобствата и развлеченията си. А това е дълбоко погрешно. Дворците и замъците били същевременно и яки крепости, твърдини и опорни точки на българщината; да споменем само, че именно във „великолепния дворец“ Пронища се укрепил — след смъртта на царя — храбрият войвода Ивац, за да устои на всички византийски атаки; и да погледнем развалините от Самуиловия замък в Охрид — изящен по архитектура, но и непревзимаем като крепост… Лично аз съм склонен да мисля, че неустрашимият, но скромен Самуил е преследвал и още една цел със строежа на дворците: той е знаел, че те — както някога Плиска и Преслав — ще будят национална гордост у българите, ще бъдат материален израз на народностните възможности и сили, ще карат воините да се сражават не за голи чукари и планински сипеи, а за земя, разработена и разкрасена от български ръце и напоена с българска пот…

А думата „скромен“ аз не употребих случайно. Как да не е бил скромен този великан Самуил, който е имал възможност и морално право да накара писателите да го възпеят като втори Хектор или български Ролан, а се е задоволил да остави един-едничък надпис, поразяващ със своето смирение! Ето и самия текст на надписа, единствения, носещ името на Самуила: „В името на отца и сина и светия дух. Аз, Самуил, раб божи, полагам помен на баща си и майка си и брата си на този кръст. Това са имената на покойните: раб божи Никола, Рипсимия и Давид. Написа се в годината от сътворението на света 6501 (992–993), индикт…“ Това е! Толкова! Тези са думите, които чутовният воин и великият строител пожелал да остави на бъдните поколения.

… И най-сетне настъпил краят! След двадесет години войни с променлив успех в 1014 година Василий ІІ спечелил битката при Беласица и я ознаменувал с едно от най-грозните престъпления, записани в историята на човечеството: ослепяването на 15 000-те пленени български войници. Сърцето на Самуил не понесло гледката на злощастните воини; като ги видял, царят изпаднал в несвяст и на третия ден след това починал. Една смърт, която напълно подхождала на личност като Самуила. С нея той споделил съдбата на своите воини и същевременно доказал моралното си превъзходство над онзи, победителя, влязъл в историята със зловещото прозвище „Българоубиец“!

Лишена от титаничната сила на Самуил, България бързо клоняла към печалния си залез. Гавраил-Радомир станал жертва на династически размирици, Иван-Владислав загинал при обсадата на Драч и… в 1018 година Василий изпълнил мечтата си: завладял и последните български земи и влязъл в Охрид като победител.

[1] Средец — София. ↑

Народ не загива!

„… моите предшественици, царете на българите и власите — Симеон, Петър и Самуил, прародители мои…“

(Из едно писмо на цар Калоян до папа Инокентий ІІІ от 1203 г.)

„Изпълнил мечтата си“ — казах. Наглед той направил нещо повече — изпълнявал мечтата и на Константин ІⅤ, и на Никифор Геник, и на още много византийски императори. Та нали всички те мечтаели българите да споделят съдбата на траки и славяни? Ето, желаният час настъпил: земята на българите била покорена, военната им сила — унищожена, твърдините — изпепелени…

Но бъдещето скоро щяло да покаже, че надеждите им били напразни: дълбоко под пепелта тлеели въглени — незагаснала жар от духа на българина и българщината, — които неведнъж лумвали в ослепителни и вихрени пламъци.

Изминали едва двадесетина години от покоряването на България, когато българите, които, по свидетелството на византийските хронисти Скилица и Кедрин, „отдавна жадували за свобода“, въстанали срещу омразната им византийска власт. Въстанието било обявено в Белград в 1040 година и начело на бойците застанал Петър Делян, син на Гавраил-Радомир от първата му жена, унгарска принцеса. Въстаническите войски потеглили на юг, посрещани навсякъде с възторг от българското население. Ниш и Скопие били освободени след няколко дни. Цялата Драчка област начело с „известния със своята мъдрост и храброст“ войвода Тихомир се присъединила към въстанието. Последователно били освободени земите в цяла днешна Македония, областите около Средец и планината Осогово, а един отред, воден от войводата Антим, нахлул в Средна Гърция, нанесъл тежко поражение на ромеите при античния град Тива и проникнал чак до Коринтския полуостров. Напразни били усилията на византийския император Михаил ІⅤ да спре въстаниците — навсякъде, където заставали гърди срещу гърди, ромеите търпели поражение. И тогава те прибягнали до старото си изпитано оръжие — коварството. Предателска ръка ослепила Петър Делян. Войводата Мануил Ивац, навярно син на храбрия Самуилов сподвижник Ивац, бил разбит с измама при Прилеп. Последна съпротива българите оказали при крепостта Бояна в подножието на Витоша. Водени от своя войвода Ботко, те дълго и безстрашно громили всички атаки на далеч по-многобройния враг, но накрая били разбити. Въстанието било напълно подавено.

Може би това е бил краят, последният предсмъртен напън на българина? — Нищо подобно! В 1072 година в Скопие избухнало ново въстание, начело на което застанал българският болярин Георги Войтех. Обединени със сърбите от областта Зета, българските въстаници бързо разширили действията си по всички земи на Македония. Но две поражения — при Костур и Таонион — решили съдбата на въстанието…

След две години въстанали крайдунавските градове. Наскоро след това се вдигнало и населението на Средец и Месемврия. В 1084 година въстанали и павликяните в Тракия.

Макар и да завършили неуспешно, тези въстания в различните краища на българските земи подкопавали и рушели устоите на Византийската империя. Друга, не по-малка сила, която подяждала основите й, било богомилството — една от най-значителните прояви на българския народ през Средновековието. Възникнало по времето на цар Петър като реакция срещу израждането на официалната църква, преследвано с огън и меч, през ХІ век богомилството се разпространило почти навсякъде в границите на Византия. Смелите проповеди на богомилските старейшини бичували насилниците и властниците и вдъхвали вяра у българите, настройвали ги за борба срещу поробителите.

Дълбоко под повърхността кръвта на българина кипяла и се вълнувала, ала цяло едно столетие след бунта на павликяните ново въстание не последвало. Но какво представлява столетието, когато съществува една жива, будна и готова за разплата народност? Погледнато през перспективата на историята, не е ли то едно мигновение? Най-сетне не представлява ли то набиране на сили за угнетения и приспиване на угнетителя?

А угнетителят — Византия — правел всичко, за да заличи от съзнанието на българина спомена за предишното му величие. Къде с огън и меч, къде с дарове и лукавство, ромеите полагали безкрайно старание да наложат в българските земи своята култура. Те строели църкви и манастири, поповете им проповядвали „свещеността“ на гръцкия език, реки от ромейско злато течели и облагодетелствували този или онзи от българските първенци, за да забравят те своя род и минало. Но хитрата политика не успявала. Тя се сблъсквала с някаква невидима, но непреодолима преграда и рухвала, сломена, в подножието й. Църквите, градени по планове на български местни майстори и с ръцете на български зидари, някак си все не заприличвали на цариградските, а — сякаш по някакво чудо — си оставали български. И нещо повече: църквите в Тракия повтаряли архитектурата на Самуиловото строителство, онези в Македония заприличвали на преславските и месемврийските… Вижте например църквата в Земенския манастир; трябва да имате твърде набито око, за да я различите от несебърската „Свети Йоан Кръстител“. По същия начин костницата на Бачковския манастир има архитектурни подобия в Костур и с. Дреново, Кавадарско, и… в старопрестолната Плиска на изток. Защото съпротивата на българските строители срещу византийския поробител намирала изява именно във формата и в здравото придържане към българската строителна традиция.

„Чудото“ ставало и при зографите. От тях изисквали да се придържат към цариградските иконописни канони и те наглед се подчинявали. Да, наглед! Защото в стенописите, останали от онова време, фигурите на светците са в сухата и скована поза на византийската школа, но лицата им са живи лица на българи, които понякога носят израза на страданието от робството, друг път — неприкрития гняв и желание за мъст на роба!

Но може би най-удивително било „чудото“ в писмеността. Усърдни ромейски попове издирвали „под дърво и камък“ всяка българска книга и с фанатично търпение изличавали от пергамента славянските писмена на Константин и Методий, за да пишат върху тях по гръцки. Жестоко и безмилостно били преследвани всички, които дръзвали да уловят пачето перо, за да продължат делото на Йоан Екзарх, Константин Преславски или Черноризец Храбър. Но дръзновението никога не е липсвало на българина! Дори и в годините на най-страшните гонения намирали се честни и верни на своя род писатели, които със силата на писаното слово поддържали духа и народностното съзнание на братята си българи. Така се появили апокрифните книги и летописи, които не са носили — не са известни и до днес — имената на своите автори.

Такъв е например летописът, с един цитат от който (за „цар Испор“) започнах моята разходка из старините. По дух той — неизбежно за онова време — е религиозно-мистичен, а историческите му сведения са пълни с грешки и преувеличения. Но нека бъдем снизходителни: онзи, незнайният, който в годините на византийското робство е рискувал живота си, за да разкаже на българите за тяхното минало, не е имал нито библиотеки, където да прави историческите си справки, нито спокойствие, за да подбира думите и стила си. Но затова пък той е имал смелост! Да, смайваща смелост да заяви (както Паисий след много векове), че българите са имали велики царе, че неведнъж са побеждавали враговете си и че преди, в годините на българската власт, тук, в нашите земи, е царяло небивало благоденствие. Ето например как същият този апокрифен летописец е разказвал — твърде прозрачно скрит зад уж богонравното „Сказание за пророк Исая“ — за България по времето на Симеона: „И тогава, в това време, когато царуваше цар Симеон, той вземаше данък от цялата своя земя по всяка област на своето царство: едно повесмо и лъжица масло и яйце на година. Това бе неговият данък от неговата земя, от неговите люде и нищо друго не искаше той. И много изобилие имаше в онова време при тоя цар Симеон.“ Или за приемника на Симеона: „И след неговата смърт прие българското царство син му цар Петър, и той бе цар на българите, още и на гърците… Тогава прочие, в дните и годините на свети Петър, царя български, имаше изобилие от всичко, сиреч пшеница и масло, мед, мляко и вино и вреше и кипеше от всяко божие дарование и нямаше скъдност от нищо, но имаше ситост и изобилие от всичко по изволение божие.“ Можело ли е да има българин, който да прочете тези наивно-прелестни, но горди и пълни със самочувствие редове и да не се изпълни със стремеж да се върнат онези години на слава и добруване?

Така кипяла и се вълнувала българската кръв. И чакала искрата, която да доведе неизбежното. Него, „неизбежното“, ние знаем от историята: в 1185 година търновските братя Асен и Петър застанали пред портите на „новопостроения молитвен дом“, църквата „Свети Димитър“, издигнали над главите си не кръстове, а мечове, и повели жадните за разплата българи на бран за свобода. Две славни и кървави години продължило въстанието и в 1187 година победило. България била свободна! Едва тогава, в 1187 година, българите най-сетне намерили време да осветят църквата „Свети Димитър“ и именно в нея да увенчаят Асен І с короната на българските царе. А в 1190 година, някъде в проходите около Трявна, те съкрушили и сетния напън на Византия да повтори делото на Василий ІІ. След още петнадесетина години Калоян вече гордо се обявил за кръвен приемник на Симеона, Петра и Самуила и громейки латинци и ромеи и възвръщайки с меч някогашните граници на България, отмъщавал за ослепените преди две столетия воини.

Защо? Къде е била грешката на Константин, на Никифор Геник и на Василий Българоубиеца? Какво е било онова нещо, което те, уж прозорливите, не забелязали? Защо българите не споделили съдбата на траки и славяни? И откъде е произлизало моралното основание на Калоян, та да зове Симеон и Самуил свои предшественици и прародители?

Отговорът е един: на Балканския полуостров вече — в онова тъмно и далечно време — е съществувало не някакво случайно племе или сбор от родствени племена, а народ! Народ със свой облик, свои традиции, своя история, свое самочувствие. Един от най-старите обособени народи в Европа.

А народ не загива!

… Идете в ранно утро при някоя българска старина — която и да е българска старина — и там дочакайте да се сипне зората. Тогава край вас сенките ще оживеят: Исперих и Телериг, Крум и Омуртаг, Борис и Симеон. Ще оживеят и онези, безименните, които с меч или перо, с длето или рало са съзидали — преди повече от хилядолетие — основите на татковината ни. Ще видите сенките, а в ушите ви ще прогърмят отгласите на миналите векове.

И вие ще се почувствувате горди, че сте българи!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.